Вісник Пенітенціарної асоціації України — науковий юридичний журнал, присвячений питанням права, правозастосування та реформування правової системи.
Громадська організація «Пенітенціарна асоціація України», приватна установа «Науково-дослідний інститут публічного права»
ЗВІЛЬНЕННЯ ВІД КРИМІНАЛЬНОЇ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ ЗА АКТИВНИЙ КОРУПЦІЙНИЙ ПІДКУП У ЗВ’ЯЗКУ З ДІЙОВИМ КАЯТТЯМ
У статті на підставі аналізу законодавства, положень доктрини та судової практики висвітлено проблеми звільнення від кримінальної відповідальності за активний корупційний підкуп у зв’язку з дійовим каяттям (ч. 5 ст. 354 КК України). З’ясовано, що встановлення вітчизняним законодавцем можливості такого звільнення відповідає міжнародній практиці протидії корупції. Досліджено умову та складові підстави звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 354 КК. Акцентовано увагу на неприйнятності формального підходу судів при встановленні складу аналізованого виду звільнення. Доведено, що суди мають ретельно досліджувати чи дійсно особа без примусу добровільно звернулася з повідомленням до відповідного органу. Проаналізовані ситуації, за яких добровільність такого повідомлення виключається. Наголошено на важливості дослідження судами питання про час добровільного повідомлення. Проаналізовано, які дії особи засвідчують її добровільне, активне та ініціативне сприяння розкриттю злочину. Обґрунтовано, що у разі вчинення заявником під контролем службових осіб провокації підкупу, констатація добровільності його звернення виключається. Запропоновано шляхи вирішення виявлених правозастосовних проблем.
Авторське право (c) 2026 http://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
ОКУПАЦІЯ ЯК КОНТЕКСТУАЛЬНА ОЗНАКА КОЛАБОРАЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ: МІЖНАРОДНО-ПРАВОВИЙ ТА КРИМІНАЛЬНО-ПРАВОВИЙ ВИМІР
У статті здійснено комплексний аналіз окупації як контекстуальної ознаки колабораційної діяльності в умовах сучасного міжнародного збройного конфлікту та збройної агресії російської федерації проти України. Досліджено міжнародно-правові та кримінально-правові аспекти розуміння окупації, а також її значення для кваліфікації окремих форм колабораційної діяльності, передбачених ст. 111-1 КК України. Особливу увагу приділено аналізу правових позицій Верховного Суду, сформульованих у постанові Касаційного кримінального суду від 10 грудня 2024 року у справі № 202/13808/23, у якій окупацію фактично розглянуто як іманентну умову існування колабораційної діяльності. Обґрунтовано, що встановлення факту окупації має принципове значення для кримінально-правової оцінки діянь з ознаками колабораційної діяльності. На підставі аналізу положень міжнародного гуманітарного права, рішень Міжнародного Суду ООН та Міжнародного кримінального трибуналу щодо колишньої Югославії досліджено критерії встановлення окупації території та ефективного контролю окупаційної держави. Аргументовано, що відсутність чітких критеріїв визначення окупації у вітчизняному кримінальному законодавстві створює ризики для правозастосовної діяльності.
РОЛЬ СОЦІАЛЬНИХ МЕРЕЖ У ФОРМУВАННІ КВАЗІПРАВОСВІДОМОСТІ
У статті досліджено роль соціальних мереж у формуванні квазіправосвідомості як специфічної форми деформації правосвідомості, що характеризується зовнішньою подібністю до правової обізнаності за відсутності системного, критичного та методологічно коректного розуміння права. Обґрунтовано, що в умовах цифровізації суспільства соціальні мережі перетворилися на один із ключових інститутів правової соціалізації, які істотно впливають на формування правових уявлень, оцінок і моделей поведінки. Визначено, що алгоритмічна персоналізація контенту, ефект «інформаційних бульбашок» та «ехо-камер», емоціоналізація комунікації, поширення псевдоекспертних суджень і дезінформації створюють сприятливі умови для виникнення спрощених, фрагментарних і нерідко викривлених уявлень про право. Запропоновано авторське визначення квазіправосвідомості та здійснено її відмежування від суміжних категорій. Встановлено основні причини виникнення квазіправосвідомості. Доведено, що поширення квазіправосвідомості негативно впливає на правову культуру суспільства, знижує рівень довіри до права і державних інституцій, посилює правовий нігілізм та підвищує вразливість суспільства до інформаційних маніпуляцій. Запропоновано основні напрями мінімізації негативного впливу цього явища.
ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ГОСПОДАРСЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ ТА ПІСЛЯВОЄННОГО ВІДНОВЛЕННЯ ЕКОНОМІКИ УКРАЇНИ: ЄВРОПЕЙСЬКІ ПІДХОДИ ТА НАЦІОНАЛЬНА МОДЕЛЬ
Статтю присвячено дослідженню особливостей правового регулювання господарської діяльності в умовах воєнного стану та в процесі післявоєнного відновлення економіки України з урахуванням європейських підходів і формування національної моделі економічного відновлення. Акцентовано увагу на тому, що правове забезпечення господарської діяльності в кризових умовах набуває трансформаційного характеру. Проаналізовано ключові напрями правового регулювання господарських відносин у період воєнного стану. У статті визначено, що післявоєнне відновлення економіки України потребує комплексного реформування правової системи господарювання на основі європейських стандартів. Підкреслено значення гармонізації національного законодавства з acquis communautaire. Окреслено основні виклики правового характеру. Обґрунтовано, що поєднання європейських підходів із національними правовими традиціями дозволяє сформувати цілісну модель правового регулювання відновлення економіки України.
ОСНОВНЕ ЗАВДАННЯ ЦИВІЛЬНОГО СУДОЧИНСТВА ЯК ГОЛОВНИЙ ОРІЄНТИР СПРАВЕДЛИВОГО РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ СПРАВ
Статтю присвячено комплексному доктринальному дослідженню основного завдання цивільного судочинства як ключового орієнтира справедливого розгляду справ. Обґрунтовано, що основне завдання цивільного судочинства є не декларативним вектором, а законодавчим імперативом. Доведено, що його трикомпонентна структура (справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд) виступає головним орієнтиром правосуддя, який має превалювати над будь-яким процесуальним формалізмом задля досягнення кінцевої мети – ефективного відновлення порушених прав. Розкрито сутність справедливого судового розгляду справ з урахуванням судової практики. Автором запропоноване власне розуміння завдання цивільного судочинства. На основі аналізу праць вітчизняних науковців та прецедентної практики Європейського суду з прав людини доведено, що дотримання права на справедливий судовий розгляд є запорукою стабільності держави. Зроблено висновок, що законодавчо закріплені завдання цивільного судочинства виступають фундаментальним орієнтиром та критерієм забезпечення справедливого розгляду справ.
ФІЗИЧНА ОСОБА – ПІДПРИЄМЕЦЬ ЯК СУБ’ЄКТ МІЖНАРОДНОГО ПРИВАТНОГО ПРАВА: ОКРЕМІ ПИТАННЯ
У статті здійснено комплексне дослідження правового статусу фізичної особи – підприємця як суб’єкта міжнародного приватного права в умовах трансформації національного законодавства України та поглиблення євроінтеграційних процесів. Проаналізовано особливості міжнародної приватноправової правосуб’єктності фізичної особи – підприємця, визначено проблемні аспекти встановлення особистого закону підприємця у правовідносинах, ускладнених іноземним елементом, а також досліджено питання кваліфікації підприємницького статусу фізичної особи у різних правових системах. Особливу увагу приділено порівняльно-правовому аналізу моделей індивідуального підприємництва у державах – членах Європейського Союзу. Визначено основні відмінності між українською моделлю фізичної особи – підприємця та відповідними європейськими підходами до регулювання індивідуального підприємництва. Досліджено вплив реформи господарського законодавства України на правовий статус фізичної особи – підприємця. Обґрунтовано необхідність удосконалення національного законодавства у сфері міжнародного приватного права.
ФУНКЦІЇ АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ РЕАБІЛІТАЦІЇ ОСІБ З ІНВАЛІДНІСТЮ В УКРАЇНІ
У статті досліджено функції адміністративно-правового забезпечення реабілітації осіб з інвалідністю в Україні. Актуальність теми зумовлена зростанням потреби у медичній, психологічній, фізичній, професійній та соціальній реабілітації в умовах воєнного стану, а також переходом від переважно статусної моделі інвалідності до функціонального підходу. Мета статті полягає у визначенні та науковій характеристиці основних функцій адміністративно-правового забезпечення реабілітації осіб з інвалідністю. Обґрунтовано, що адміністративно-правове забезпечення реабілітації осіб з інвалідністю є комплексною системою нормативних, організаційних, управлінських, фінансово-договірних, інформаційних, контрольних і захисних засобів публічного впливу. Визначено, що його основними функціями є регулятивна, організаційна, гарантійна, координаційна, сервісна, інформаційна, контрольно-наглядова та захисна. Доведено, що особливого значення набувають координація між системами охорони здоров’я і соціального захисту, цифровізація процедур, прозоре фінансування, належний контроль якості послуг і доступність механізмів захисту прав осіб з інвалідністю.
НАПРЯМИ ВЗАЄМОДІЇ ДЕРЖАВНОГО БЮРО РОЗСЛІДУВАНЬ З ІНШИМИ СУБ’ЄКТАМИ СЕКТОРУ БЕЗПЕКИ ТА ОБОРОНИ УКРАЇНИ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті наголошено на тому, що в умовах воєнного стану характер, форми та інтенсивність діяльності ДБР значною мірою залежать від рівня взаємодії з іншими суб’єктами сектору безпеки й оборони, зокрема зі Службою безпеки України, Збройними Силами України, Національною поліцією України та органами прокуратури. Така взаємодія має багатовимірний і комплексний характер, охоплює різні напрями – інформаційно-аналітичний, процесуально-координаційний, кадрово-організаційний, технологічно-інформаційний, правовий та комунікаційний. Визначено, що одним із ключових напрямів такої взаємодії є інформаційно-аналітична співпраця. Наголошено, що важливим напрямом є технологічна та інформаційна інтеграція. Стверджується, що комунікаційний напрям охоплює взаємодію у сфері публічної комунікації, координацію повідомлень і забезпечення прозорості діяльності ДБР та суміжних органів.
СУЧАСНИЙ СТАН АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ ВОЛОНТЕРСЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ В УКРАЇНІ
У статті досліджено сучасний стан адміністративно-правового регулювання волонтерської діяльності в Україні. Метою статті є визначення особливостей такого регулювання та обґрунтування основних напрямів його вдосконалення в умовах воєнного стану. Обґрунтовано, що волонтерська діяльність, зберігаючи свою добровільну, соціально спрямовану і неприбуткову природу, набула публічно-правового значення. З’ясовано, що нормативно-правову основу волонтерської діяльності становлять положення законодавства про волонтерську діяльність, благодійну діяльність, гуманітарну допомогу, оподаткування, громадські об’єднання, соціальний захист, а також правовий режим воєнного стану. Розкрито основні засоби адміністративно-правового регулювання волонтерської діяльності. Доведено, що ключовою проблемою чинного регулювання є пошук балансу між публічним інтересом і необхідністю збереження свободи, оперативності та гнучкості громадянської ініціативи. Запропоновано напрями вдосконалення адміністративно-правового регулювання волонтерської діяльності.
ЕКСТРЕНА МЕДИЧНА ДОПОМОГА В УКРАЇНІ ПІД ЧАС ДІЇ ВОЄННОГО СТАНУ: АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВИЙ АСПЕКТ
Статтю присвячено комплексному дослідженню екстреної медичної допомоги в Україні як самостійної та важливої складової національної системи охорони здоров’я під час дії воєнного стану. Визначено, що актуальність дослідження обумовлена необхідністю врахування досвіду функціонування системи ЕМД під час дії воєнного стану. Наголошено, що однією з найскладніших адміністративно-правових проблем щодо ЕМД під час дії воєнного стану слід визнати налагодження ефективної взаємодії між цивільною системою ЕМД та військово-медичними структурами Сил безпеки та оборони. Обґрунтована доцільність прийняття спільного наказу щодо організації ЕМД під час дії воєнного стану. Зроблено висновок, що воєнний стан суттєвим чином трансформує систему охорони здоров’я в Україні в цілому та функціонування ЕМД. З’ясовано, що потребує удосконалення адміністративно-правовий статус персоналу ЕМД, що діє у зонах активних бойових дій. Вбачається доцільним розроблення алгоритму взаємодії цивільної системи ЕМД з медичними підрозділами Сил безпеки і оборони, а також гуманітарними і волонтерськими організаціями.
ГРОМАДЯНСЬКЕ СУСПІЛЬСТВО ЯК СУБ'ЄКТ КООРДИНАЦІЇ АНТИКОРУПЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ: АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВИЙ АСПЕКТ
У статті досліджено адміністративно-правовий статус громадянського суспільства як суб’єкта координації антикорупційної діяльності в Україні. Актуальність теми обґрунтовано трансформацією публічного управління та потребою переходу від відомчої моделі запобігання корупції до відкритої, підзвітної й орієнтованої на дані антикорупційної політики. Доведено, що інститути громадянського суспільства не можуть розглядатися лише як консультативне середовище: вони беруть участь у виявленні корупційних ризиків, антикорупційній експертизі, моніторингу виконання програмних документів, інформаційному забезпеченні реагування на правопорушення та формуванні суспільної нетерпимості до корупції. На підставі аналізу законодавства України та практики антикорупційних органів охарактеризовано основні форми участі громадськості. Обґрунтовано, що чинне адміністративно-правове регулювання участі громадянського суспільства має переважно рамковий характер. Запропоновано розуміти громадянське суспільство як системоутворюючого учасника поліцентричної моделі протидії корупції. Аргументовано доцільність переходу від декларативно-дорадчої до процедурно зобов’язуючої моделі взаємодії.
ПРАВОВА ХАРАКТЕРИСТИКА ОБ’ЄКТІВ ЕКОНОМІЧНОЇ ПОЛІТИКИ ДЕРЖАВИ
У роботі досліджується економіко-правова природа національної економіки та ринків окремих товарів і послуг як ключових об’єктів державної економічної політики, де державне регулювання визначається як обов’язковий елемент збалансованого розвитку. Обґрунтовано новітню тенденцію децентралізації формування економічного курсу держави. Доведено, що бізнес-асоціації, міжнародні донори та інститути громадянського суспільства трансформувалися з класичних «груп тиску» на легітимних суб’єктів правового поля. Науково систематизовано критерії віднесення територіальних громад до чотирьох нових функціональних типів: територій відновлення, територій з особливими умовами для розвитку, регіональних полюсів зростання та територій сталого розвитку. Завдяки розробленій матриці індикаторів кожна громада отримує об’єктивний маркер, який унеможливлює суб’єктивізм при розподілі фінансової допомоги.
КІБЕРБУЛІНГ ЯК ВИД АДМІНІСТРАТИВНОГО ПРОСТУПКУ: ПОНЯТТЯ, СКЛАД ТА КЛАСИФІКАЦІЯ ФОРМ
У статті здійснено комплексний науково-правовий аналіз кібербулінгу як самостійного виду адміністративного проступку в контексті адміністративно-деліктного законодавства України. На підставі системного аналізу чинного адміністративно-деліктного законодавства встановлено, що існуюча нормативна конструкція є структурно недосконалою: вона обмежена сферою освіти, позбавлена належного термінологічного апарату та не передбачає механізмів роботи з цифровими доказами. Запропоновано авторське визначення кібербулінгу як адміністративного проступку. Здійснено класифікацію основних форм цифрової агресії – флеймінгу, харасменту, наклепу, маскування, публічного розголошення приватного, навмисного виключення та кіберсталкінгу. Розмежовано кібербулінг і суміжні явища: звичайний онлайн-конфлікт, кіберзлочинність і свободу вираження поглядів. На підставі отриманих результатів сформульовано конкретні пропозиції щодо вдосконалення законодавства.
ПОНЯТТЯ ТА КЛАСИФІКАЦІЯ СУБ’ЄКТІВ ЮРИДИЧНОГО СУПРОВОДЖЕННЯ СТАТУТНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА В УКРАЇНІ
У статті, спираючись на аналіз наукових поглядів вчених, норм чинного законодавства та правозастосовної практики, аргументовано, що система суб’єктів супроводження статутної діяльності державного підприємства має зовнішній та внутрішній рівні, зокрема відмічено, що на першому основний обсяг роботи здійснюють органи виконавчої влади, а суб’єкти внутрішнього рівня займаються безпосередньою реалізацією цього супроводження. З’ясовано, що суб’єкти юридичного супроводження статутної діяльності державного підприємства в Україні – це індивідуальні та (або) колективні особи, які, відповідно до положення чинного законодавства, є носіями певного кола суб’єктивних прав та обов’язків у сфері здійснення досліджуваного супроводження, реалізуючи які вони стають учасниками правовідносин у зазначеній сфері. Аргументовано, що до першої групи суб’єкті юридичного супроводження належать вищі та центральні органи виконавчої влади. Доведено, що в якості другої групи слід назвати суб’єктів реалізації юридичного супроводження (керівники підприємств та їх юридичні підрозділи).
ЗАРУБІЖНИЙ ДОСВІД ПЕРЕХОДУ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ ДО ЦИВІЛЬНОГО ЖИТТЯ ПІСЛЯ ЗАВЕРШЕННЯ ВІЙСЬКОВОЇ КАР’ЄРИ
У статті проведено дослідження зарубіжного досвіду функціонування системи переходу військовослужбовців до цивільного життя після завершення військової кар’єри як складової державної ветеранської політики. Актуальність теми зумовлена зростанням кількості ветеранів в Україні в умовах широкомасштабної збройної агресії та необхідністю вдосконалення правових і організаційних механізмів соціальної, професійної, медичної та психологічної реінтеграції військовослужбовців. У результаті дослідження встановлено, що у США та Канаді перехід військовослужбовців до цивільного життя розглядається як комплексний і багаторівневий процес, який починається задовго до звільнення зі служби. У США ключовим інструментом є програма Transition Assistance Program, у Канаді – модель Veterans Well-being. Доведено, що ефективність зарубіжних систем переходу забезпечується інституційною цілісністю, чіткою міжвідомчою взаємодією, раннім плануванням завершення військової служби, а також індивідуалізацією підходів до кожного військовослужбовця. На основі проведеного аналізу обґрунтовано доцільність адаптації позитивного зарубіжного досвіду до умов функціонування системи ветеранської політики України.
НАПРЯМИ ВИКОРИСТАННЯ ТЕХНОЛОГІЙ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ У ПРОЦЕСІ ПРИЙНЯТТЯ УПРАВЛІНСЬКИХ РІШЕНЬ ОРГАНАМИ ВИКОНАВЧОЇ ВЛАДИ
У статті визначення напрямів використання технологій штучного інтелекту у процесі прийняття управлінських рішень органами виконавчої влади. У роботі досліджено особливості сучасних наукових підходів до використання технологій штучного інтелекту (ШІ) у системі публічного управління. Окреслено тенденції застосування ШІ органами виконавчої влади України. З’ясовано, що прийняття управлінських рішень є видом управлінської діяльності. Аргументовано, що напрями використання технологій ШІ у діяльності органів виконавчої влади доцільно розглядати відповідно до етапів прийняття управлінських рішень. На першому етапі ШІ може використовуватися для аналізу управлінської ситуації – шляхом застосування інструментів обробки великих даних (Big Data). На другому етапі використання ШІ уявляється небезпечним. На третьому етапі використання технологій ШІ має відбуватися після формулювання шляхів досягнення бажаного результату людиною. На четвертому етапі використання технологій ШІ цілком доцільно, але потребує розуміння алгоритмів. П’ятий та шостий етапи мають здійснюватися людиною.
ДО ПИТАННЯ МЕРИТОКРАТІЇ ЯК ЕЛЕМЕНТУ РЕФОРМУВАННЯ СЕКТОРУ БЕЗПЕКИ ТА ОБОРОНИ
У статті досліджено меритократію як ключовий принцип реформування сектору безпеки і оборони України в умовах євроатлантичної інтеграції та трансформації національної системи безпеки. Актуальність роботи зумовлена необхідністю підвищення ефективності діяльності Служби безпеки України в умовах гібридних загроз, воєнного стану та зростання вимог до професійної підготовки кадрового складу. Метою дослідження є комплексний аналіз ролі меритократичної моделі у формуванні сучасної кадрової політики та освітньої системи підготовки фахівців сектору безпеки і оборони, зокрема в контексті діяльності СБУ. Розглянуто теоретичні засади меритократії. Проаналізовано особливості імплементації меритократичних підходів у відомчу освіту. Окрему увагу приділено ролі науково-педагогічного складу. Важливим результатом дослідження є обґрунтування взаємозв’язку між меритократією та гендерною політикою у секторі безпеки і оборони. Доведено, що інтеграція гендерної перспективи не суперечить меритократичному підходу, а виступає його інституційним підсиленням. У висновках підкреслено, що ефективна реалізація меритократичної моделі є необхідною умовою модернізації сектору безпеки і оборони України.
ПОНЯТТЯ ТА ДЖЕРЕЛА НОРМАТИВНО-ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ ОПЛАТИ ПРАЦІ В УМОВАХ ДІЇ ПРАВОВОГО РЕЖИМУ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті проведено дослідження змісту та розкрито поняття «джерела нормативно-правового регулювання оплати праці в умовах дії правового режиму воєнного стану». Встановлено, що з точки зору етимології, регулювання – це керівництво якимось процесом, упорядкування діяльності чогось-, когось, забезпечення відповідності функціонування певного об’єкту встановленим правилам та вимогам. Констатовано, що нормативно-правове регулювання оплати праці в умовах дії правового режиму воєнного стану – це здійснюваний за допомогою системи правових норм, закріплених у нормативно-правових актах різної юридичної сили, регулюючий та упорядковуючий вплив держави на суспільні відносини, що виникають між працівником і роботодавцем з питань обчислення, нарахування та виплати заробітної плати. Доведено, що джерела нормативно-правового регулювання оплати праці в умовах дії правового режиму воєнного стану включають в себе різні законодавчі документи, які найбільш доцільно поділити на дві групи: загальні та спеціальні.
ЗАРУБІЖНИЙ ДОСВІД ЦИФРОВІЗАЦІЇ СОЦІАЛЬНО-ТРУДОВИХ ВІДНОСИН (НА ПРИКЛАДІ ЕСТОНІЇ ТА ПОЛЬЩІ)
У статті, спираючись на аналіз зарубіжної літератури, виділено позитивний досвід Естонії та Польщі щодо цифровізації трудових відносин. З позитивного боку зазначено, що ці країни активно запроваджують електронний документообіг, інструменти цифрового підпису та онлайн-укладення трудових договорів, що спрощує взаємодію між працівником, роботодавцем і державою. Зауважено, що специфіка цифровізації трудових відносин в Естонії полягає у створенні цілісної цифрової екосистеми. Зазначено, що досвід Польщі є цікавим тим, що країна поєднує поступову цифрову трансформацію трудового законодавства з активним впровадженням електронних державних сервісів і цифрового кадрового адміністрування. Виділено позитивні аспекти досвіду Естонії та Польщі, які доцільно використати в українських правових реаліях.
КОНЦЕПТ ПОЗИТИВНИХ ПРОЦЕСУАЛЬНИХ ЗОБОВ'ЯЗАНЬ ДЕРЖАВИ ЩОДО ПРОВЕДЕННЯ ЕФЕКТИВНОГО РОЗСЛІДУВАННЯ ТА ЇХ СПІВВІДНОШЕННЯ З МАТЕРІАЛЬНИМИ ЗОБОВ'ЯЗАННЯМИ
У статті розглядається питання еволюції позитивних процесуальних зобов'язань держави як гаранта забезпечення превенції порушення матеріального аспекту. Для цього авторка зосереджує увагу на аналізі ключових міжнародних документів, якими визначається зміст основоположних прав людини, окремих дотичних наукових розробок у цьому аспекті, а також релевантної практики Європейського суду з прав людини, застосовані яким динамічний та системний способи тлумачення зрештою і сприяли формулюванню концепту позитивних процесуальних зобов'язань. Також у роботі виокремлюються ознаки, що можуть характеризувати позитивні зобов’язання держави та її представників. Висновано також можливість виокремлення двох підтипів процесуальних (або процедурних) зобов'язань – по-перше, запровадження та функціонування системи кримінальної юстиції, по-друге, безпосередній обов'язок провести ефективне розслідування конкретних фактів посягань. Стосовно питання співвідношення між процесуальними і матеріальними зобов'язаннями резюмовано їх самостійний і незалежний характер.
ОСОБЛИВОСТІ ТАКТИКИ ДОПИТУ СВІДКІВ ПІД ЧАС РОЗСЛІДУВАННЯ КОЛАБОРАЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ В ІДЕОЛОГІЧНІЙ ТА КУЛЬТУРНО-ОСВІТНІЙ СФЕРІ
Статтю присвячено формулюванню конкретних тактико-організаційних рекомендацій щодо проведення допитів свідків під час досудового розслідування колабораційної діяльності в ідеологічній та культурно-освітній сфері. З’ясовано, що допит є основним процесуальним засобом збирання ідеальних слідів кримінального правопорушення у провадженнях цієї категорії. Показано, що свідки допитувалися у 67% проваджень за фактами колабораціонізму в ідеологічній та культурно-освітній сфері. Охарактеризовано осіб, які можуть та не можуть бути допитані як свідки під час досудового розслідування колабораційної діяльності. Наголошено, що правоохоронці мають вживати активних зусиль задля відшукання потенційних свідків колабораціонізму. Запропоновано алгоритм проведення допитів свідків, які можуть покинути територію України до завершення судового розгляду, в порядку ст. 225 КПК України. Наведено пропозиції вітчизняних науковців щодо предмету допиту свідків та запропоновано критерії його уточнення в провадженнях за фактами діянь, передбачених ч.ч. 1, 3, 6 ст. 111-1 КК України. Сформульовано орієнтовний предмет допиту свідків колабораційної діяльності в ідеологічній та культурно-освітній сфері.
ПРЕДМЕТ ДОКАЗУВАННЯ ПРИ ПРИЙНЯТТІ ПРОЦЕСУАЛЬНОГО РІШЕННЯ ПРО ЗАКРИТТЯ КРИМІНАЛЬНОГО ПРОВАДЖЕННЯ СЛІДЧИМ
У статті здійснено комплексне дослідження предмета доказування при прийнятті слідчим процесуального рішення про закриття кримінального провадження як одного з ключових етапів досудового розслідування. Проаналізовано сучасні наукові підходи до розуміння сутності кримінального процесуального доказування, його функцій та значення для забезпечення законності й обґрунтованості процесуальних рішень. Особливу увагу приділено визначенню предмета доказування як центральної категорії кримінального процесу. Розглянуто різні концепції структури предмета доказування, зокрема його диференціацію на загальний, родовий, спеціальний та індивідуальний рівні. Окремо висвітлено поняття локального предмета доказування. Обґрунтовано, що при закритті кримінального провадження ключового значення набуває встановлення саме тих фактичних обставин, які є підставами для прийняття такого рішення відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Доведено, що зміст предмета доказування в цьому випадку є варіативним і безпосередньо залежить від конкретної підстави закриття провадження. Підкреслено важливість належної оцінки доказів слідчим для забезпечення законності, обґрунтованості та справедливості прийнятого рішення.