ВИЗНАННЯ БІОМЕТРИЧНИХ ДАНИХ ПОМЕРЛОГО ЗА ОСОБИСТИМИ НЕМАЙНОВИМИ ПРАВАМИ З УРАХУВАННЯМ ЗАГАЛЬНОГО РЕГУЛЮВАННЯ ЗАХИСТУ ДАНИХ - Bulgakova, Daria; Bulgakova, Valentyna (Вісник Пенітенціарної асоціації України, 2023)
Автори даної роботи стверджують, що законодавство Європейського Союзу не захищає належним чином біометричні дані через те, що захист біометричних даних після смерті особи є невирішеним у рамках правового поля захисту персональних даних. Загальне Регулювання Захисту Даних (GDPR) не поширюється на померлих осіб, а отже значить, що біометричні дані, які оброблювалися в рамках GDPR за життя особи, продовжуючи зберігатися й після смерті людини піддаються ризику повторної обробки, а тому бізнес потенційно має змогу уникнути GDPR коли людина померла, та вирішувати долю біометрики померлого на власний розсуд. Ураховуючи зазначене, автори роботи вважають за необхідне впровадити спеціальне законодавство для подолання вказаної правової прогалини, і оскільки регулювання про захист персональних даних є недостатнім для вирішення проблематики, то дослідницька пропозиція авторів полягає в застосуванні правових гарантій не лише відповідно до GDPR, а й згідно цивільного права. Тому, автори ставлять за мету ініціювати положення для потенційного законодавства, включаючи консолідацію обробки біометричних даних померлих як частину останньої волі особи. Розробка правових норм, які б захищали біометричні дані померлих осіб через віднесення до немайнових прав, особливо рекомендується для країн із системою цивільного права. Дослідницька стаття також зауважує, що права, які належать до немайнових прав фізичної особи, як правило, не переходять автоматично до спадкоємців. У зв’язку з цим, у разі відсутності волі особи щодо вирішення питання про подальшу долю біометричних даних, які на момент та після смерті продовжують піддаватися обробці, автори пропонують надати можливість членам сім’ї та іншим близьким особам реалізувати право на захист персональних даних, як то право на забуття (the right to be forgotten), від імені померлого та висувати вимогу про надання відповідних технічних і організаційних гарантій у разі такої реалізації. У такому разі, на думку авторів, є за доцільним укладання угод між зацікавленими сторонами та членами родини для визначення долі біометричних даних. Однак, для уникнення реалізації права на захист персональних даних, яке за життя померлий не встиг реалізувати, та якщо за життя особи стаття 9 (2, a) GDPR слугувала підставою для винятку з правила про заборону обробки біометричних даних, тому що є згода особи, то з урахуванням людиноцентричної доктрини у праві Європейського Союзу, пропонується розробити спеціальний дизайн такої згоди з виокремленням застереження (clause), де б особа могла конкретно визначити та вирішити долю біометричних даних у разі смерті, наприклад, як то (i) видалити, (ii) передати для дослідницьких цілей тощо. Таким чином, автори прогнозують розвиток правового регулювання біометричних даних шляхом їх віднесення до категорії немайнових прав. Тому очікується ухвалення спеціальних положень щодо захисту біометричних даних померлих і забезпечення реалізації права на захист персональних даних не лише протягом життя, а й після смерті.