ПРОБЛЕМНІ ПИТАННЯ КРИМІНАЛЬНОЇ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ ЗА ПОРУШЕННЯ НЕДОТОРКАННОСТІ ЖИТЛА, А ТАКОЖ ВЧИНЕННЯ ЦИХ ДІЯНЬ СЛУЖБОВОЮ ОСОБОЮ: НАЦІОНАЛЬНЕ ТА МІЖНАРОДНЕ ЗАКОНОДАВСТВО - Кришевич, О. (Вісник Пенітенціарної асоціації України, 2023)
Недоторканність житла особи є принципом, визнаним світовою спільнотою. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (постанова Верховного Суду, справа №757/41727/19-ц від 12.03.2020). Зокрема, ст. 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 р., передбачено: «Ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла... Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань». Аналогічна вимога міститься в ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого ГенеральноюАсамблеєю ООН 16 грудня 1966 р., який набув чинності для України 23 березня 1976 р. Гарантія недоторканності житла встановлена ст. 30 Конституції України [1], ст. 311 Цивільного кодексу України [6] та ст.ст. 7, 13, 233 Кримінального процесуального кодексу України [4]. В Конституції та інших законах не передбачено право будь-кого і будь-коли проникати в житло чи інше володіння особи тільки тому, що там хтось незаконно перебуває та володіє ним, окрім невідкладних випадків, зазначених у ч. 2 ст. 30 Конституції.